![]() |
||||||||||
KODUMAA UUDISED MAAILMA MAAD JA RAHVAD |
||||||||||
Koerad Moskvas mett ei laku |
||||||||||
|
Neljajalgne rahaauk Vene inimesed armastavad väga loomi. Silma järgi otsustades peetakse Moskvas inimese kohta märksa rohkem kasse ja koeri kui Tallinnas. "Koer on nõus mistahes elutingimustega, kui peremees teda armastab," on tunnistanud NTV telekanali populaarse koeramängu "Dog-shõu" autor. "Oleme oma koer-staaride otsimisel näinud ühetoalisi pugerikke kõrgetes paneelmajades, kus hiigelsuur peni ja ta peremees ülisõbralikult koos eksisteerivad." Kuna tõupuhtal neljajalgsel sõbral on Moskvas turgu küllalt, tegeleb üks osa töö kaotanud inimestest oma elamispinnal koerte tootmisega. "Praegu on neil kõigest kaks täiskasvanud tigedat rotveilerit kolmetoalises korteris, kus elab ka neli inimest," teab majarahvas rääkida mu naabrite kohta. "Aga veel hiljuti oli neil neli koera." Koeraäri on tehtud ka hoopis kavalamalt. Hiljuti avalikustati firma, mis võttis elanikelt korraliku tasu eest vastu koeri, keda ühel või teisel põhjusel oma peremees enam pidada ei saanud. Firma suureks lubaduseks oli leida penidele uus hea omanik. Tegelikult lasti aga kõik vastuvõetud koerad linna vahele lihtsalt lahti. Mafioosne kastisüsteem Kusagil mujal ei ole ma näinud selliseid suuri segavereliste hulkuvate poolhuntide jõuke kui Moskvas. Nad elavad ehitusplatsidel ja turgudel, raudteejaamades ja kangialustes. Aga ka diplomaatiliste korpuste esistel tänavatel ja viisakate kaubanduskeskuste hoovides. Inimese suhtes on nad üldiselt apaatsed. Kui aga möödakäija külge on paelutatud nende jaoks võõras koer, tähendab see halvimal juhul umbes viieteist vihase peni väljavalgumist ümberkaudsete keldrite akendest, aiaalustest ja puutagustest. Kusjuures võõra koera puremisel unustatakse tihtipeale ka omaenda jõugus valitsev hierarhia, mistõttu lubamatult esimesena saaki haaranud "noorempeni" võib kakluse käigus vabalt saada hammast ka oma vanema kolleegi käest. Teemal, kui tark võib olla üks koer, armastatakse vändata filme ning luua jalustrabavaid teooriaid. Moskva metsikute koerte käitumine näitab ilmekalt, et suurlinna tingimustes meie neljajalgne sõber mitte ainult ei harju ära, vaid võtab omaks ka nendega sarnases olukorras elavate inimeste kombed. Linnavahel ülbelt ringi jalutavad penid meenutavad väga maffiat, kes on omavahel ära jaotanud nii prügikastid kui haugatamise esmaõiguse. Spontaansed loomafarmid Aga nagu ikka, on vabal hulgusel puudused, mida ta ise oma sisimas väga hästi mõistab. See on üksindus. Teadmine, et mitte kunagi mitte kusagil ei oota sind hoolitsev pedagoogiline keretäis tappa, soe matt ukse all ja rull peremehelõhnalist vorsti. Sul ei ole isegi nime. Alaväärsuskompleks, mis ühelt poolt õpetab ülbust, õõnestab teiselt poolt vaprust ja väärikustunnet. Selliste koerajõukude käest pole sugugi lootusetu ennast ja oma neljajalgset sõpra päästa. Tasub vaid saapatallaga enesekindlalt sihtida kutsumata "inspektorite" koonu ja nad tõmbuvad vihaselt lõrisedes tagasi. Tasub vaid peremehel tõsiselt demonstreerida, et tema koerale on jätkunud oma täiesti isiklik inimene, kui rasvase rinnaga "robinhuudid" niutsudes teed annavad. Massiline hulkuvate koerte püüdmine ja hukkamine ei leia heakskiitu keskmise vene inimese südames. Tänavatel elavaid penisid, vastupidi, toidetakse meelsasti. Minu naabruses, kaheteistkorruselise maja ees, elutseb aga ka umbes kahekümnepäine kassijõuk, kelle toitlustamiseks on paraadukse ette sisse seatud terve künade ja topsikute süsteem. Tuhande kogemuse linn Suurlinn on suurepärane nii inimese kui ka looma dresseerija. Siin on pidevalt kitsas ja endal on lihtsalt mugavam, kui täidad ühiskorra eeskirju. Ilma erilise paanikata jälgisid mõne aja eest inimesed Moskva äärelinnas hommikul trolli istunud meesterahvast, kelle kaasreisijaks oli korralikult suukorvistatud ja ilusti pingil püsiv karu. Populaarsel jalakäijate tänaval Arbatil võib praktiliselt iga päev lasta ennast pildistada ahvide ja kaamelite, aga ka karu, ilvesepoja või boamao taustal. Ja halvim, mis üldiselt juhtuda võib, on vaid see, et mõni klient on loomale niivõrd ebameeldiv, et loom keeldub soovijaga ühele kaadrile jäämast. Juba esimestel päevadel õppis ka minu segavereline Moskvasse kolinud koer ära kohalikud kombed ja võimalused. Otsekohe salvestusid ta mällu poekesed ja putkad, kus müüjataril lihtsalt ei jätku südant äraütlemiseks ja kus pea alati on saadaval pisut vanaks läinud vorsti. Aeg-ajalt ettevõetud plehkupanekutelt ehk vabadelt õhtupoolikutelt on koer saabunud koju äraseletamatult tähtsa ilmega. Suurlinn ikkagi. Ja mida kõike siin ei näe ja ei koge. Astrid Kannel on Moskvas korrespondendina töötav ajakirjanik, kuueaastase krantsi perenaine. |
|||||||||
![]() |
![]() |
![]() |
![]() |
![]() |
![]() |