Jänkid
kutsuvad filmi liikuvateks piltideks. Ja see on vale, sest tegelikult
pole filmis ühtegi liikuvat pilti. Heausksele vaatajale näidatakse
24 vai 25 seisvat pilti sekundis, mis kaadritevahelist pimedust ära
kasutades sulatatakse liikumismuljeks vaid vaataja ettekujutuses. Seega
on kino puhas meelepete, illusioon. Ja lood, mida inimestele mängufilmides
näidatakse, on kah enamasti otsast lõpuni välja mõeldud.
NIIKA ON 26aastane eestlane,
kes linnasebimisest tüdinuna läheb seiklema Siberi laande
ja hakkab karusnahakütiks. Ta kohtub taigahõimuga ja sõbruneb
hõimujuhi Tühipähkliga, kellest saab valge mehe õpetaja.
Niikale pakutakse naiseks 14aastane Päevakiir. Ta keeldub verinoorest
neiust ja sellest solvatuna lööb tüdruk endale noa rindu.
Kohalike kommete teadmatusest sündinud veresüü jääb
Niikat kauaks vaevama.
Pikil üksiolekuil laanes hakkab Niikale end ilmutama temaga äravahetamiseni
sarnane mees, kes tögab, narrib ja vahel ka nõu annab. Kütt
võõrastab ja pelgab seda kuju, kaheldes oma psüühilises
tervises. Tühipähkel aga selgitab Niikale, et see on tema
Varjumees ja Saatusejuht, kes suunab teda siis, kui mees ise ei suuda
end juhtida.
Kohalikest
meestest erinev Niika meeldib kolkaküla naistele. Lõpuks
saab vabast laanekütist naise tahtel kooliteenija. Kuid Niika igatseb
laaneavaruse ja kütiseikluste järele. Ja laande tagasi ta
Iähebki. Kord jahil olles satub Niika nägema karude pulmaturniiri.
Võimas isakaru haistab tuulehinguses inimese 1õhna ja
ründab jahimeest. Viimase allesjäänud kuuliga tapab kütt
looma ja hakkab sündmuskohalt kiirustades taanduma. Valge lauguga
emakaru jälitab meest. Laskemoonata jäänud Niika ootab
surmavat rünnakut, kuid emakaru hakkab hoopis meest mängule
kutsudes flirtima – on ju kütt pulmaturniiri võitja. Sellest
uskumatust seigast areneb pikapeale välja küti ja metslooma
sõprus. Niika kutsub karu hellitavalt Valgelauguks. Ühel
udusel hommikul leiab kütt hundiraudust tugeva noore karusriides
naise. Ta ei räägi, ei mäleta midagi ega oska teha ka
lihtsamaid töid. Kevadel, lume sulades naine kaob ja onni ümbruses
hakkab uuesti luusima talveunest ärganud Valgelauk. Kuumal kesksuvel
kohtab mees laanes jälle karusriides naist. Kirehoos saavad nad
ühte. Talvel sünnib neil tütar, kelle Niika nimetab sõbraliku
karu auks Ursulaks. Tasapisi õpib naine rääkima ja
õnnelik mees unistab, kuis ta oma laanepere kodumaale viib ja
nad siis õnnelikena Eestis elavad. Kevade saabudes aga lahkub
naine ühes tütrega. Niika otsib neid jälgi pidi ja jõuab
laagriasemele, mille laanerahvas hiljaaegu on maha jätnud. Ärgates
näeb ta läbi lumesaju enda poole tormamas suurt looma. Kütt
tulistab ja tapab ainsa lasuga sõbraks saanud valge lauguga karu.
Sellest juhtumist peale ei kohta Niika enam kunagi oma Emilit ja Ursulat.
Kuid kevadisel koduteel leiab Niika jõejäält surnuks
külmunud Varjumehe. Talle meenub Tühipähkli jutt, et
Saatusejuht jätab inimese maha siis, kui too on Inimeseks saanud
ja suudab ise oma elu juhtida.
UMBES NIISUGUSE, Siberi
rahvaste legendidest ja oma 15aastase taigakütiks olemise kogemustest
inspireeritud müütilise loo on 500leheküljeliseks romaaniks
kirjutanud Nikolai Baturin. Ja mina tahtsin romaani "Karu Süda"
ainetel teha filmi, mis oleks üks kosutav vaatamine meie linnastunud
inimestele. Kolme aasta jooksul käisin Siberis otsimas filmimiseks
sobivaid kohti. Leidsin need Jenissei ja Angara jõgikonnas. Neis
paigus on loodus suurejooneline ja sobivalt karmi hingusega. Et aga
Eestis filmitegemiseks antavat vähest raha kokku hoida, leidsin
uued kohad 3000 kilomeetrit lähemalt Põhja-Uuralites Komimaal.
Meie kauged sugulasrahvad komid, handid ja mansid usuvad siiani, et
karu on üleloomulike võimetega olend. Õieti on ta
inimese esivanem ja ülijumala Toorumi saadik Keskmises ilmas, kus
möödub inimeste elu. Karu kohates ei tohi Vanaisale silma
vaadata ja eemalduda tuleb temast tasa ja targu, et Peremeest mitte
pahandada. Kui Ta aga otsustab sinu poole kõmpida, siis tuleb
näoli maha heita, varjata kael ja pea kätega ning Iiikumatult
lamada. Tavaliselt Vanaisa ei tee paha, nuusutab inimlapse üle
ja läheb oma teed. Kui handi kütt juhtub karu tapma, korraldatakse
kogu suguvõsa osavõtul kolmepäevased karupeied, kus
Laane Peremehelt, Vanaisalt, Temalt Eneselt, palutakse andeks küti
tegu ja saadetakse karu hing laulude, etenduste ja austusavaldustega
puhkama.
KUI
KÜTT või kalur ära sureb ja Keskmisest ilmast Alumisse
ilma rändab, ehitatakse talle haua peale Hingemaja, kuhu pannakse
kaasa kõik tema eluks vajalikud asjad: narta, aerud, nuga, kirves,
teekann, vahetusjalatsid, riided, tikud ja tubakas, pudel viina ja isegi
küttepuud. Kõik esemed aga rikutakse – lõigatakse
sisse sälk, murtakse vars või torgatakse põhi läbi,
sest Alumises ilmas ei vajata terveid asju. Ülemises ilmas elavad
tarkade esivanemate hinged, looduse vaimud ja neist kõige kõrgemal
ülijumal Num-Torum ise. Kolme ilma ühendab Hingepuu, millel
puhkavad ja liiguvad üles-alla inimeste hingelinnud. Mööda
hingepuud tõuseb Ülemisse ilma ka teadmameeste-šamaanide
hing, kui nad lovesse langevad. Maa on elav ja püha, temasse ei
tohi torgata nuga ning parem on kanda pehme tallaga jalatseid, et Maa-Emale
mitte haiget teha. Jõel ja sool, mäel ja metsal on oma vaimud.
Kõik ümbritsev on elav ja hingestatud. Vesi on kalade ja
veeloomade Keskmine ilm. Inimene ei tohi veesooni reostada ega ojade
ja jõgede voolu ilma tungiva vajaduseta muuta või tõkestada.
Kalatammid tuleb teha nii, et väikesed kalad vabalt läbi saavad
ja tammid avatakse, kui toiduks vajalik saak on käes või
liigub pere teistele jahi- ja kalastusaladele. Emaseid jahiloomi peab
hoidma, et sugu jätkuks ja kevad-talvel lumekooriku tekkides ei
tohi enam loomi küttida, sest teravaservaline jääkoorik
lõigub loomade jalad verele. Mees olgu jahilooma austav kütt,
mitte tapja. Ehmatavalt erinev on vene keelt rääkivate mujalt
tulnud inimeste suhe loodusse, põliselanikesse ja ka iseendasse.
Nafta- ja gaasitootjaist jääb maha rüvetatud maa ja mürgitatud
õhk ning ise elavad nad mingit ajutist, räpast ja inimvääritut
elu barakklinnakutes, kus tavaline on lausjoomine, nõmedus ja
vägivald. Pika rubla järele Siberisse tulnud inimesed on kui
saamahimust pimestatud ja mõtlemisvõimetud röövlid,
kes hävitavad metsad, solgivad jõed ja muudavad kaltsakjoodikuiks
ja enesetapjaiks Siberi põliselanikud. Nii on vene võim
ja värvatud töölised toiminud taigaaladel juba aastakümneid.
KUNA MA püüan
teha poeetilist filmi, milles puhtal Põhjala laanel ja aastaaegade
loomulikul ringlusel on tähtis osa, siis Siberi hävingualadest
hoidsin ma kõrvale ja olin huvitatud ennekõike looduskaitsealadest.
Pika otsimise järel valisin võttekohad Petšoora jõe
ja Põhja-Uuralite vahel, kus asub Euroopa suurim looduskaitseala
Komi Rahvuspark Jugõd Va – Puhas Vesi. See ulatub põhjast
lõunasse 800 ning läänest itta 260 kilomeetrit. Loodud
viis aastat tagasi Petšoora idapoolsete lisajõgede Sanja, Patoki,
Štšugori, Podtserje ja Ilbtsi vesikonna ning raietest puutumata metsade
kaitseks, on see ala on küll lääne pool Uuraleid, kuid
annab kasvupaika piisavalt paljudele Siberi puuliikidele nagu seeder,
lehis ja nulg ning Siberi loomadele ja kaladele.
Mul õnnestus Podselje külast leida põline jahimees,
kes ei joo tilkagi viina. Komi Ivan Anufri poeg Denissov on see kõike
vajalikku oskav, nalja armastav ja kindla sõnaga kütt, kelle
sain abiliseks ja konsultandiks.
Suureks elamuseks oli mulle 48kraadise pakasega laanes liikumine ja
kütionnis ööbimine. "Kui puhudes õhk undama hakkab,
on alla 40 külma. Siis hoidu puude ligi – metsas on soojem. Väldi
suuri lagedaid, kus võib kergesti eksida ja talihaigus hinge
röövida,” jagas Ivan oma laanetarkusi. 1995. aasta novembris
tuli mul Krasnojarski kandis 20kraadise külmaga lumel seistes end
allikaveega üle kallata, enne kui mehed minuga üldse laaneasjadest
rääkima hakkasid Oli elektrilöögina terav elamus
ja imekombel ei jäänudki ma haigeks. Vastupidi – pärast
oli terve päev soe ja reibas olemine.
FILMIVÕTTEID alustasime
Komis 1999. aasta märtsis. Kuna seal ei peeta enam ammu kelgukoeri,
siis tõime need tugevad ja nutikad loomad Soomest. Matti Taponen
on 16 aastat tegelnud veokoerte kasvatamisega. Oma koertega on ta käinud
Antarktikas, magnetilisel Põhjapoolusel ja mitu korda Gröönimaal.
Kuid Venemaa teed, inimeste eluviisid, korralagedus ja varastamine hämmastas
ka seda paljunäinud ilmarändurit.
Korralagedus, partnerite sõnapidamatus ja vassimine rikkusid
meie võttegraafiku ja tõid võlad kaela. Lõpuks
tuli mul kahetsusega tunnistada, et neis oludes, meiepoolse nõrga
produktsioonipoole ja olemasolevate rahadega pole võimalik seda
filmi autentses keskkonnas lõpetada. Ja nagu ikka, tuleb vaatajat
petma hakata.
Nüüdseks olen üle vaadanud valdava osa Eesti ürgmetsadest.
Olude sunnil peame peale sisevõtete ka suure osa loodusvõtteid
tegema oma väikesel madalal maal, kus sajameetrine künkake
on mägi ja mõne meetri laiune veesoon jõgi. Pärast
kilomeetrilaiust Petšoorat ja pooleteise kilomeetri kõrguseid
Põhja-Uuraleid tundub see peaaegu võimatu. Kuid kino on
illusiooni loomine ja heauskse vaataja petmine. Niisiis üritame
meiegi hakkama saada sellega, mida tehtud filmi ajaloos juba tuhandeid
kordi.
Arvo Iho on pärit
Alutaguse servast Viru-Roelast. Üle kõige meeldib talle
hulkuda suurtes metsades ja teha pilte loodusest ning inimestest. Ta
arvab, et ehk oleks pidanud õppima metsandust, kuid nüüdseks
on suurema osa oma elust veetnud filme tehes.
![](../../arro3w1.gif)