Ameerika
piisoni lugu kajastab inimest
Kolmsada aastat tagasi
elas Põhja-Ameerikas vähemasti 60 miljonit piisonit. Neid
oli nii ohtralt, et indiaanlastel ei tulnud oma söögipoolise
pärast palju muret tunda. Vibu ja nool indiaani mehe käes
piisonikarja arvukust ei vähendanud. Ei vähendanud seda ka
esimeste valgete maaharijate püssid. 150 aasta eest olukord muutus.
Ökosõja
ohvrid
Kontinendi hõlvamine vajas raudtee ehitamist, see omakorda indiaanlaste
maid. Põliselanike vastupanu murdmise üks edukamaid viise
oli piisoni kui liigi hävitamine. See maailma ajaloos ainulaadne
ökoloogiline sõda kulmineerus sada kakskümmend aastat
tagasi. Aastatel 1870–1875 tapeti 2,5 miljonit piisonit. Legendides
meienigi jõudnud Buffalo Bill üksi sai hakkama keskmiselt
kümne piisoniga päevas. Ja nii päev päeva kõrval,
aastaid. Jahti peeti rongiaknast ja sadulast, loomakeresid vedeles preerias
pea kõikjal. Ainuüksi koljudest veeti kokku terved mäed,
mis viidi tehastesse väetise tootmiseks. Indiaanlased olid piisonitest
nii sõltuvad, et nende mütoloogiagi kasvas piisoni ümber.
Ka uusasukad sõltusid neist preeria lihamägedest, kes pakkusid
lisaks veel kehakatet. Piison ei olnud eriliselt arg loom. Kui üks
karja loomadest maha lasti, jätkasid teised rohu söömist,
justkui poleks midagi juhtunud. Piisonil polnudki põhjust arg
olla, kuna loomade seas tal Ameerikas olulisi vaenlasi ei olnud. 1868.
aastaks oli piison Ühendriikide lõunaosas täielikult
hävitatud. Sellest hoolimata tapeti neid mujal katkematult edasi.
Nii oligi möödunud sajandi lõpuks piisonil
kitsas käes. Hiiglaslikul preeriate ja metsadega kaetud alal, kus
kunagi liikusid ringi miljonilised karjad, loendati 1899. aastal vaid
1091 piisonit. Nendest olid kaitstud 200 Yellowstone’i rahvuspargis
elavat looma. 1902. aastal jäeti need vähesed loomad
rahule ja Kongress määras raha piisonite kaitsmiseks.
Preeria aednik
Taimetoitlastena söövad piisonid rohtu, mida teatud määral
ise kasvatavad. Rohu kasvatamine toimub nii. Kui midagi ei tehtaks,
kasvaks preeria täiesti umbe. Piisonid hoiavad oma keskkonda, langetades
aeg-ajalt väikesi puid. Maas puud kuivavad ja süttivad kergesti
põlema ning aitavad tulel ka edasi levida.Preeriatulekahjud hävitavad
enamiku taimedest, jättes alles vaid rohujuured. Suure tulekahju
järel tärkab maast võimas rohi ning pakub piisoneile
piisavalt toitu. Nende teravad sõrad sõtkuvad maad ja
nii imbub vesi kergemini pinnasesse. Ka väetamiseks sobilik sõnnik
on põllupidajast piisonil omast käest võtta. Sügisel
lähevad muidu rahulikud piisonid ärevaks ja hakkavad kogunema
üha kasvavatesse karjadesse. Läheneb kiimaaeg. Kolme kuu jooksul
paarituvad pullid emastega ja kaitsevad oma haaremit teiste isaste eest.
Pullid võitlevad üksteisega väga harva. Tavaliselt
nad vaid möirgavad täiest kõrist ja ähvardavad
konkurente.
Kui aga erimeelsused siiski kahevõitluseni viivad, võib
see lõppeda saatuslikult. Kuigi pulli laup on paksu karvaga kaitstud,
võib üks pullidest võimsa kokkupõrke tagajärjel
surma saada. Vasikad sünnivad üheksakuuse tiinuse järel.
Kolme aasta pärast on nemad kimaajal ägedalt tegevuses. Kui
piisonil läheb hästi, elab ta preerias 20 aastat. Kui tal
läheb nii kehvasti, et satub loomaaia vangistusse, võib
ta elada 50 aastat.
Elav lumesahk
Piison on ka elav lumesahk. Kui toit talvel lume alla jääb,
on loomal kitsas käes. Kui lumikate on liiga paks ja pakane liiga
kange, ei saa suured loomad piisavalt toitu ja mõned surevad
nälga. Kui hanged ei kanna, vajuvad nad hõlpsasti
kõhuni lume sisse. Sellepärast hakkavad piisonid juba esimese
lume saabudes oma maid lumest koristama. Muidu ei saaks nad liikuda
ja toitu otsida. Toitu otsides lükkavad piisonid sahana lume kõrvale
või tungivad, rindkere ees, läbi paksu hange. Pullid tavatsevad
lumest puhtaks rookida suuri alasid, et kari toitva rohuni pääseks.
Janu kustutamiseks sõtkuvad nad järve või tiigi jääd,
ja kui seda purustada ei õnnestu, siis söövad lund.
Kui lumi läinud, naudivad piisonid tolmuvanne. Iga kari vannitab
end omaenda valitud paigas, mis asetseb tavaliselt preeriahuntide maa
peal. Seal on suur osa pinnasest taimedest paljas. Piisonid otsivad
endale sobiva süvendi, kaabivad maa sõrgadega paljaks ja
pööritavad end siis selles tolmuaugus ringi. Tolmuvannidel
on piisonite argielus oluline osa. Nende nahk on putukapistete suhtes
küllalki õrn. Paks tolmukord kaitseb piisoneid putukate,
aga ka ereda päikese eest. Ka talvekasuka vahetamine suvise vastu
sujub kevadel paremini, kui vahetevahel end tolmus keerutada.
Nüüdisaja
hiiglane
Piisoneid on kahesuguseid – ameerika ja euroopa piisonid. Kumbki liik
on eri suurusega. Ameeriklased on suuremad, kasvades kolme meetri pikkuseks
ja kahe meetri kõrguseks. Nad võivad kaaluda tublisti
üle tonni. Sellest hoolimata võivad nad tormata ringi viiekümne
kilomeetrise tunnikiirusega. Eurooplastest sugulased on pisemad ja kaaluvad
800 – 900 kilo. Piisonid on veised ja tavalise piimakarja liikmete lähedased
sugulased. Nad mäletsevad nagu lehmad ja piisoni ning koduveise
kehaehituski on sarnane. Piisonid on karjaloomad ja tunnevad end kõige
paremini omaenda liigikaaslaste seltskonnas. Lehmad ja vasikad liiguvad
oma karjas, mida juhib eakas, tugev ja kogenud isane. Praegu elab Aeerikas
umbes 200 000 piisonit. Enamik neist pärineb 77 isendist, kes elasid
sajandi algusesYellowstone’i rahvuspargi viies karjas. Ja kuigi see
on vaid murdosa esialgsetest piisonihordidest, tundub siiski, et piisonite
tulevik on kindlustatud.
![](../../arro3w1.gif)